"Когато бях на твоите години,
си въобразявах, че като стана на тази възраст,
ще съм открил смисъла на живота.
Не съм по-близо до това, отколкото бях тогава.
О...разбрах в какво не е.
Обзавеждаш се с голяма къща, купуваш си скъпа кола,
може би поместват снимката ти във "Форбс"
и си мислиш, че всичко си разбрал.
И един ден Господ ти праща малка телеграма, в която пише:
"О, забравих да спомена, че всичко това не означава нищо.
И онези , които обичаш на тази земя...
са ти отпуснати назаем, разбираш ли?
Така че, най-добре ги обичай, докато можеш."
"Параноя'', Джоузеф Файндър
Балсам за душата
вторник, 1 ноември 2016 г.
....
Публикувано от
Десислава Киликчийска
в
21:53
Изпращане по имейлПубликувайте в блога си!Споделяне в TwitterСподеляне във FacebookСподеляне в Pinterest
0
коментара
![](https://resources.blogblog.com/img/icon18_edit_allbkg.gif)
Етикети:
разни мисли
Хвърляй зара
ако ще се опитваш, влизай целия, и с двата крака,
иначе, изобщо не се захващай,
ако ще се опитваш, влизай вътре докрай,
това може да доведе до загубата на интимни приятелки, жени,
роднини, работа и накрая до загубата на ума;
ако ще се опитваш, влизай с двата крака докрай,
влизай вътре докрай,
може да означава да не ядеш по 3 или 4 дни,
може да означава да измръзнеш на някоя пейка навън,
може да означава затвор,
може да означава подигравки,
гавра,
липса на приятели;
подаръкът ти е самотата,
всичко останало е само тест за твоята издръжливост,
за това – точно колко го искаш да стане,
и ще се направиш така, че да стане,
въпреки малкия шанс и неразбирането отвсякъде,
и усещането ще бъде по-добро от всичко друго,
което можеш да си представиш.
ако ще се опитваш, влизай вътре докрай,
няма никакво чувство като това.
ще бъдеш сам с боговете
и нощите ще горят с пламък.
направи го, давай, давай,
давай,
докрай,
докрай,
ще си яхнал живота и ще го яздиш до идеалния му комизъм,
това е единствената битка, която човек си заслужава да води.
Чарлз Буковски
иначе, изобщо не се захващай,
ако ще се опитваш, влизай вътре докрай,
това може да доведе до загубата на интимни приятелки, жени,
роднини, работа и накрая до загубата на ума;
ако ще се опитваш, влизай с двата крака докрай,
влизай вътре докрай,
може да означава да не ядеш по 3 или 4 дни,
може да означава да измръзнеш на някоя пейка навън,
може да означава затвор,
може да означава подигравки,
гавра,
липса на приятели;
подаръкът ти е самотата,
всичко останало е само тест за твоята издръжливост,
за това – точно колко го искаш да стане,
и ще се направиш така, че да стане,
въпреки малкия шанс и неразбирането отвсякъде,
и усещането ще бъде по-добро от всичко друго,
което можеш да си представиш.
ако ще се опитваш, влизай вътре докрай,
няма никакво чувство като това.
ще бъдеш сам с боговете
и нощите ще горят с пламък.
направи го, давай, давай,
давай,
докрай,
докрай,
ще си яхнал живота и ще го яздиш до идеалния му комизъм,
това е единствената битка, която човек си заслужава да води.
Чарлз Буковски
Публикувано от
Десислава Киликчийска
в
21:50
Изпращане по имейлПубликувайте в блога си!Споделяне в TwitterСподеляне във FacebookСподеляне в Pinterest
0
коментара
![](https://resources.blogblog.com/img/icon18_edit_allbkg.gif)
Етикети:
любими стихове
....
Едни живеят, други съществуват. Това, което ни отличава един от друг, е изборът. Всеки от нас избира колко жив иска да бъде.
Нямам против инертните хора, просто не ги разбирам. Те са заети с първичните неща за оцеляване – хапват, пийват и правят секс (обикновено без да се размножават). После спят, а на сутринта започват отначало. Хората, които битуват, са щастливи. Те изпълняват стриктно единствено задълженията си, които поддържат във форма физическото им състояние. Разбира се, работят. Несъвършенството на нашия свят се състои в принудата да работим. Съществуването зависи преди всичко от парите.
Животът е повече от две кюфтета и използван презерватив.
Ние носим отговорност, че сме живи. Затова харесвам съзидателните хора. Харесвам хората, които мислят и са готови да носят отговорност за нещата, които казват и правят. Трябва да осъзнаваме своите действия и постъпки. Знам, познанието трупа тъга, но е и път към добротата.
Истински живи са онези, които допускат грешки и се учат от тях.
Да си жив, означава да си склонен да изслушаш другия, да се опиташ да му помогнеш и да положиш усилия да го обичаш, особено ако си истински влюбен. Любовта не е само дума. Любовта е преди всичко добронамереност.
Като по-млад и аз не вярвах в приказките на възрастните. Те казваха, че времето учи и лекува. Сега знам, че опитът е изключително важен. Точно опитът ме научи, че животът има смисъл заради другите живи същества. Егоизмът и лицемерието са разрушителни. Суетата самоубива. Нагонът на Вселената е разрушителен. Тя се разширява от любов към самата себе си. Така се случва и с нас. Въпросът е да осъзнаем, че колкото по-голяма става нашата лична Вселена, толкова повече място има и за други хора в нея. Не само като физическо присъствие, а като други живи същества, с които обменяме чувства и думи.
Нашето собствено развитие зависи от това да не приемаме нищо за даденост. Животът, това е способността да обичаме. Опитът, който трупаме, наистина ни доближава до тъгата, но тъгата е съзидателна, защото ни прави по-добри и благородни.
Прави ни истински живи.
Автор: Добромир Банев
Нямам против инертните хора, просто не ги разбирам. Те са заети с първичните неща за оцеляване – хапват, пийват и правят секс (обикновено без да се размножават). После спят, а на сутринта започват отначало. Хората, които битуват, са щастливи. Те изпълняват стриктно единствено задълженията си, които поддържат във форма физическото им състояние. Разбира се, работят. Несъвършенството на нашия свят се състои в принудата да работим. Съществуването зависи преди всичко от парите.
Животът е повече от две кюфтета и използван презерватив.
Ние носим отговорност, че сме живи. Затова харесвам съзидателните хора. Харесвам хората, които мислят и са готови да носят отговорност за нещата, които казват и правят. Трябва да осъзнаваме своите действия и постъпки. Знам, познанието трупа тъга, но е и път към добротата.
Истински живи са онези, които допускат грешки и се учат от тях.
Да си жив, означава да си склонен да изслушаш другия, да се опиташ да му помогнеш и да положиш усилия да го обичаш, особено ако си истински влюбен. Любовта не е само дума. Любовта е преди всичко добронамереност.
Като по-млад и аз не вярвах в приказките на възрастните. Те казваха, че времето учи и лекува. Сега знам, че опитът е изключително важен. Точно опитът ме научи, че животът има смисъл заради другите живи същества. Егоизмът и лицемерието са разрушителни. Суетата самоубива. Нагонът на Вселената е разрушителен. Тя се разширява от любов към самата себе си. Така се случва и с нас. Въпросът е да осъзнаем, че колкото по-голяма става нашата лична Вселена, толкова повече място има и за други хора в нея. Не само като физическо присъствие, а като други живи същества, с които обменяме чувства и думи.
Нашето собствено развитие зависи от това да не приемаме нищо за даденост. Животът, това е способността да обичаме. Опитът, който трупаме, наистина ни доближава до тъгата, но тъгата е съзидателна, защото ни прави по-добри и благородни.
Прави ни истински живи.
Автор: Добромир Банев
Публикувано от
Десислава Киликчийска
в
21:39
Изпращане по имейлПубликувайте в блога си!Споделяне в TwitterСподеляне във FacebookСподеляне в Pinterest
0
коментара
![](https://resources.blogblog.com/img/icon18_edit_allbkg.gif)
Етикети:
разни мисли
понеделник, 14 декември 2015 г.
.......
Аз съм тази , която ще виждаш до края ,
щом отвориш във утрото сънни очи !
Щом решиш някой ден да изследваш безкрая,
аз съм тази , която до теб ще върви.
Аз съм тази , която измълча тишината,
но във думи облече всеки истински зов,
точно тази , която научи душата ти
да изпитва нетленна човешка любов.
Аз съм тази , която ще прогонва и мрака,
и тъгата надвиснала над твойто чело,
точно тази , която се научи да чака
без дори и за миг да попита защо….
Аз съм същата тази , която прегръща
светлината горяща във твойто сърце,
и съм даже и тази, при която се връщаш,
и ръцете й търсиш само в свойте ръце…
Аз съм тази , която много приказки носи,
но за твойте мечти и за миг не забравя.
Аз съм тази , която само теб омагьоса…
А пък ти си , признавам , който го заслужава.
Мира Дойчинова
щом отвориш във утрото сънни очи !
Щом решиш някой ден да изследваш безкрая,
аз съм тази , която до теб ще върви.
Аз съм тази , която измълча тишината,
но във думи облече всеки истински зов,
точно тази , която научи душата ти
да изпитва нетленна човешка любов.
Аз съм тази , която ще прогонва и мрака,
и тъгата надвиснала над твойто чело,
точно тази , която се научи да чака
без дори и за миг да попита защо….
Аз съм същата тази , която прегръща
светлината горяща във твойто сърце,
и съм даже и тази, при която се връщаш,
и ръцете й търсиш само в свойте ръце…
Аз съм тази , която много приказки носи,
но за твойте мечти и за миг не забравя.
Аз съм тази , която само теб омагьоса…
А пък ти си , признавам , който го заслужава.
Мира Дойчинова
Публикувано от
Десислава Киликчийска
в
22:11
Изпращане по имейлПубликувайте в блога си!Споделяне в TwitterСподеляне във FacebookСподеляне в Pinterest
0
коментара
![](https://resources.blogblog.com/img/icon18_edit_allbkg.gif)
Етикети:
любими стихове
.......
Семейството е всичко в този свят,
утеха да намериш в силно рамо,
и детски глъч на щастие богат
да те събужда със усмивка сутрин рано!
С желание да пускаш хвърчила,
във длан да стискаш детската ръчичка,
и радостта във детската душа
да те накара да забравиш всичко.
Да се прибираш вечер уморен,
да те прегръщат две ръце,които
тревожат се за тебе нощ и ден,
и да те милват с обич във очите.
Семейството е всичко в този свят
обичайте любимите си хора,
ако мечтаете за тази благодат,
раздавайте до болка,без умора!
Стефан Александров
утеха да намериш в силно рамо,
и детски глъч на щастие богат
да те събужда със усмивка сутрин рано!
С желание да пускаш хвърчила,
във длан да стискаш детската ръчичка,
и радостта във детската душа
да те накара да забравиш всичко.
Да се прибираш вечер уморен,
да те прегръщат две ръце,които
тревожат се за тебе нощ и ден,
и да те милват с обич във очите.
Семейството е всичко в този свят
обичайте любимите си хора,
ако мечтаете за тази благодат,
раздавайте до болка,без умора!
Стефан Александров
Публикувано от
Десислава Киликчийска
в
22:09
Изпращане по имейлПубликувайте в блога си!Споделяне в TwitterСподеляне във FacebookСподеляне в Pinterest
0
коментара
![](https://resources.blogblog.com/img/icon18_edit_allbkg.gif)
Етикети:
любими стихове
Абонамент за:
Публикации (Atom)